Dušan Ičević
Samopopisi Crnogoraca
![](http://crnogorskiportal.me/media/14930/_M239781.jpg)
Popisi
o nacionalnoj pripadnosti Crnogoraca/Crnogorki pokazuju svu složenost,
protivrječnost, promjenljivost, prolaznost nacionalnoga osjećanja i
opredjeljenja. Zbog nesustaloga poricanja crnogorske nacije, i pokušaja da se
popisima dokaže uvjerljivost toga, započinjem sa samoizjašnjavanjem Crnogoraca
što jesu nacionalno prilikom useljavanja u Sjedinjene Američke Države
U
poricanju Crnogorske nacije proizvoljno se ponavlja da su prema popisima u
Knjaževini/Kraljevini Crnoj Gori živjeli samo Srbi. Tačno je samo da u
tadašnjoj Crnoj Gori nije bilo popisa o nacionalnoj pripadnosti. U popisu 1909.
godini sadržama je samo vjeroispovijest. Srpska ideologija, doktrrina, politička
djelatnost sve pravoslavce proglašavaju – Srbima. U knjigama o Crnogorskoj
naciji naveo sam dovoljno činjenica i podataka o nacionalnim osjećanjima
Crnogoraca i crnogorskih vladara. Zvanična politika iz dinastičkih razloga
zavladavanja srpskim prijestolom zastupala je i srpstvo Crnogoraca. Crnogorci
koji su se iseljavali u Sjedinjene Američke Države samopopisali su se kao
Crnogorci.
Dokumenta svjedoče da su
svojevoljno izjavljivali i tako se upisivali: da su iz države Crne Gore i da su nacionalno
Crnogorci. Zapisano je i iz kojega su mjesta, sela, grada iz Crne Gore, i
koje su godine useljeni u SAD.
Crnogorci useljenici u SAD dolazili su: iz
Crmnice: Boljevića, Sotonića, Gluhoga Dola, Brčela, Podgora, iz Paštrovića,
Grblja, iz Ljubotinja, Ceklina, Rvaša, iz Njeguša, Cetinja, Bjelica, Ćeklića,
iz Nikšića, Banjana, Uskoka, Drobnjaka, Pive, Jezera, iz Rovaca, Morače,
Lipova, Kolašina, iz Podgorice, Zete, Komana, Bjelopavlića, Pipera,
Bratonožića, Lješanske Nahije, Lijeve Rijeke..., da ne spominjem svako selo.
Svi su Montenegrini, osim dva Serbiana, i
nekoliko Slovaka, vjerovatno umjesto Slovena.[1]
KAKO
SU SE CRNOGORCI IZJASNJAVALI PO ETNICKOJ ODNOSNO NACIONALNOJ PRIPADNOSTI KAO
DOSELJENICI U SAD od 1905 do 1912. god.
Preci
prezimenima opovrgavaju izjave potomaka, svejedno jesu li nasljednici, koji
poriču crnogorsku naciju.
Redom,
bratstvenici Bulatovića, Kilibarda, Kostića, Radovića, Mandića, Bećkovića,
Danilovića, Koprivica..., koje izvorno navodim u mojoj knjizi, potom
Jovićevića, Vojvodića itd. izričito kazuju da su Crnogorci. Tako se potiru tzv.
tvrdnje da su Vatikan i Kominterna kontruisali crnogorsku naciju.
Predizborne ili
partijske „parade“ ne mogu biti osnova, niti dokaz stvarnih osjećanja ljudi.
Crnogorci su se nacionalno opredjeljivali slobodnom voljom.
Na prvom popisu u
obnovljenoj Crnoj Gori kao ravnopravne republike u ishodu Trinaestojulskoga
ustanka 1941. godine, Narodno-oslobodilačke i antifašističke borbe i
socijalističke revolucije 1945. godine u
Demokratskoj Federativnoj Jugoslaviji, Crnogorci su pokazali da su – Crnogorci.
Potrta je završna poruka nelegalne i nelegitimne Podgoričke skupštine 1918.
godine: „Od danas više nijesno više Crnogorci, od danas smo Srbi!“
Prema popisima,
„najviše“ je Crnogoraca u Crnoj Gori bilo 1948. godine, čak 90,7% ukupnog
stanovništva, 1953. godine 86,7%, a 1961. godine 81,4%. Crnogorce niko nije
silio da se tako osjećaju i opredjeljuju. Izvjesno „osipanje“ nastaje od popisa
1971. godine, kada su muslimani, kao konfesija, dobili mogućnost da se tako i
nacionalno upisuju. Naime, već 1971. godine ima „samo“ 67,1% Crnogoraca u Crnoj
Gori, da bi u 1981. godini procenat procenat porastao na 69,8%. Ponovni
znatniji pad nastupa 1991. godine na 61,84% vjerovatno zbog žestoke propagande
da su Crnogorci Srbi. Ipak, oni i dalje čine ogromnu većinu stanovništva Crne
Gore.
U svakodnevnom životu
i u popisima stanovništva sasvim neznatan, ili malen broj građana Crne Gore se
osjeća i iskazuje kao Srbi. U popisima je bilo svega 1,8%, pa 3,3% i 3% Srba u
Crnoj Gori, da bi se 1971. godine procenat više nego udvostručio na 7,5%. Napominjem
da od 1971. godine u čitavoj Jugoslaviji narastaju nacionalistički pokreti,
koji ostrašćuju ljude i ustremljuju ih jedne protiv drugih ka sukobima,
progonima, pogromima i istrebljenjima. I u vezi s popisima se osjetila
nacionalistička povika i podjela.
„Pad“ procenata Srba
na raniji postotak, odnosno na 3,32% zabilježen je u 1981. godini, da bi 1991.
godine bio skoro utrostručen, na 9,29%, vjerovatno neprekidnom medijskom,
partijskom i drugom propagandom da u Crnoj Gori žive samo Srbi, najbolji Srbi,
da je svako drukčije izjašnjavanje izdaja srpstva i svijetlih tradicija Crne
Gore. U popisu 2003. godine, nakon žestoke prosrpske propagande,
naglo je skočio broj Srba na 31,99 odsto, smanjo se broj Crnogoraca na
43, 16 odsto. Promjena nastaje u popisu 2011. godine: Srbi se smanjuju na 28,73
odsto, Crnogorci povećaju na 44,98 odsto.
Iz zvaničnih
statističkih podataka se može zaključivati da su Crnogorci bili svjesni svoje
nacionalne pripadnosti. Kolebanja i osjeke nastaju u burnim nacionalnim
previranjima, kada dio njih preispituje svoje etničko porijeklo, koje većina
vjerovatno ne spori, ali u njemu ne zastaje, ili se „vraćaju“ u tzv. prvobitno
etničko stanje. Posrbljvanje i prisvajanje svega crnogorskoga, a nedovoljno
činjeničko dokazivanje temeljnih
vrijednosti crnogorstva, uspijeva da smanjuje i broj Crnogoraca
U mojim tekstovima u Crnogorskome portalu pokazujem zašto see
smanjuje broj Crnogoraca u popisima. Svi oni koji negiraju crnogorsku naciju ne
mogu da ospore činjenice o objektivnome postojanju crnogorske nacije, koju čine
tako opredijeljeni Crnogorci. Oni nijesu zabluđeli ili zaluđeni pojedinci, nego
samosvjesni pripadnici svoje nacije.
[1] Nacionalno
opredjeljenje Crnogoraca prije 100 godina, Bosna online portal, 24.
april 2014
file:///E:/Nacionalno%20opredjeljenje%20Crnogoraca%20prije%20100%20godina%20-%20Bosna%20online%20portal.html
0 Komentara