NAS GOST: ZORAN RAONIĆ, KNJIZEVNIK
![](http://crnogorskiportal.me/media/819/zoran%20raonic.jpg)
RUKA RUCI
Babi
mojoj, Janji Perkovoj
Ova je ruka
Uvijek u pokretu
bila
Više davala no
uzimala
Branila a ne
napadala
Ova je ruka
Planinu hljebnu
umijesila
Cijelo jedno
stoljeće
Prekopala
Sve ratove na
svojoj
Domaćinskoj trpezi
iznijela
Svu mudrost života
U sklad starački
uvezala
Sve viđeno i
neviđeno
U zlatoustu nit
odaslala
Ova smežurana ruka
sa prstenom
Što postao je velik
i stran
Već je uspomena,
Već živi život
drugi
Ova bi ruka
Sama sebi mogla
Spomenik da bude
Ako se ne posveti –
Valjalo bi je
izvajati.
STRAŽICA
Stoji ovaj spomenik
malo napušten
Malo narušen i
naružen malo
Ali preko njega još
nada dolazi u Pljevlja
Ovdje je znamenje
sve što na slobodu liči
O kad bi neko danas
mogao ući u duše
Tih koji su tako
zanosno krenuli u boj
Taj bi spoznao
svetost ovoga mjesta
I taj bi vidio
veličinu ovog spomenika
Priča ova ploča i
ovaj reljef zbori
I kaže Sloboda ovaj
petokraki simbol i znak
Kroz beznađe čudom
uokruženo u krik:
„Od Dolova do
Pljevalja – potocima krv se valja“
Ovdje se za vedrih
noći i za tmurnih noći isto
Okupljaju duhovi
tih koji su slobode ostali željni
Tu su i duhovi onih
što još na javi sanjaju slobodu
A zna se – biće nas
dok traje za slobodu bitka
Pogiboše mnogi a ni
preživjeli više nijesu živi
Ali nam ostade
Bitka ali preživio nam je Grad
Neka poživi još
samo neki naklon poštovanja
Za njih koji su i
živjeli i poginuli za nas
Po neki cvijet ovim
brdom neka samonikne
Nek šapuću trave i
nek' ovo drveće dodirne nebo
Ovdje buja sve iz
njihovog pregnuća - i zato sunce j
Jutrom prvo obasja
Stražicu i ponosni monument na njoj
udarom na umlje
Pravim se mrtvim
Mamim te slike
Mutne ishanđalosti
Upinjem se da vidim
Kuda se ide u raj
Kuda u pakao
I ko je od naših
Odista tamo
Ali ni ovaj put
Ne da se prevariti
STARI LISAC ON
kad odem
na onu stranu
na onaj svijet – što vele –
dođite
da vam nešto
došapnem na uho
da vam pokažem put
dođite – na ivicu
na onaj roviti
i sklizak brežuljak
ali pazite
ne naginjite se
kroz taj vapeći prozor
sagnite glavu
raskrilite uši toliko
da vam šapnem tajnu
zažmurite čvrato
i slušajte i slušajte
a ja ću a ja ću
u starom dobrom
duhu tradicije
po običajnom pravu
zgrabiti vas za kosu
za perčin i uvući u had
sve režeći i režeći
ko vam je kriv
kad ste zaboravili
kako radi naša
STARA К(L)OPKA
i jesmo i nijesmo
ali kao da jesmo
rijeka i sve oko rijeke
brdo nad brdom planina
huk nad hukom buk
vuk i prkosan zjap
onaj što nad glavama
grakće li grakće
nijesmo je svojim
imenom imenovali
zahvalni što tako oni
je okitiše što njeni biše
i ona njima što diše
a nama je ostaviše
pa kud bi više i više
i mi sad kazujemo
Tara i Tara i Tara
vazda hvale prepuni
a ona ponosna i sama
znajuči da jesmo
AUTARIJATI I TARA
U RAT MI
IDEŠ, RIJEKO
Da hoćeš
Bih te na konak
Zaustavio
Ni kako s tobom
Ni kako ostati
Taro
Bojim se
Da mi se nećeš vratiti
Ljepoto
U rat mi
Ideš
Rijeko
(1992.)
STARA SLAVA
Na Liticu
Stati pa gledati,
Kako kraj pasjeg
Laveža i koca,
Svilobrk mamin
U krv oblači
Oca,
Kako pritura modričke
Na još svježe uboje.
Baš kao nekada i
Otac
Svome ocu
Što je.
RATOVANJE LUDOM
RATOVANJE
U hladovini čarne bukve
Ratnik spava kao u sred mira.
Nad njim puška i šlem
I maska i porcija i čuturica,
I sve što živu ratniku treba.
Nad njim vjeverica i ptičice nad njim,
Orao nadlijeće, i gavran nadlijeće,
A tamo su avioni i bombe, projektili,
Dva - tri carstva koja se šire
Jedno ka drugome, jedno u drugome,
I carevi, naravno, tu i tamo, živi.
Ratnik sanja o miru bilo kakvom,
Mir samo mir nad glavama da vlada.
Taj sanja o kolibi koja ne kisne,
Domu od blata, palati od pruća,
Sanja o dragani u svojoj slobodici,
Sanja o srećici, o njoj koja se još
Prije rata u mlađahnim snima začela -
Tamo gdje su vile gdje su maštenija,
Dok nije znao za zlobu rata ni težinu puške,
Granate, rakete, nit’ gavrana mrazomornog,
Nad bukvom, nad njima kad slavuji su pjevali.
San ratnički dopre i mimo bojišta,
Mimo grobišta, da potraje, da buji
U dušama momačkim i djevojačkim,
U cvijeću i potocima u gori čarnoj,
Na planini na rijeci na nebu i na zemlji,
O tome možda sad ratnik ovaj sanja.
Nemojte ga buditi, ne dirnite mu rame,
Baksuzno je kažu bilo čiji san prekinuti!
A mislite li da bukva ova granata ne sanja,
Ova ponosnica listava u sijaset treptaja,
Ona koja zna i nebo i zemlju, i onim
I ovim svijetom ovladala vila gorska.
Ljepotica ova sanja san o ratniku ovom,
Onom ratniku, bilo kom, o svakom.
Bukva sanja o srećniku mlađahnom,
Onome koji je bacio pušku i carstvo,
Ratniku što je mahovinu kraj bukve
Uzeo za rajsko mjesto, za gozbu,
Za sunčev sjaj, za mjesečev san,
Za zvjezdanu revoluciju.
Uzeo za ležaj svoje dragane i svoj.
Ono si
Bio
Što jeste
Prvi odjek
Prvi udarac
Lopate po poklopcu
Mrtvačkog ti sanduka
Jesi onaj roj
Misli i djela
Koji u javu
Prisutne gospode
Saspe lopata grobarska
Sred tišine kojoj
I uzdah je krik
Bićeš ono
Što od tebe ostane
Kad rulja okrene leđa
Nepobusanoj vječnoj kući
I posebno kad zasjede
Za masnu i slasnu trpezu
Zgotovljenu za tvoju dušu
Koja već je daleko
I ne mrsi se više
Bio si što jesi
Al’ ne na nebesi
HAJDE RECI
PORUKA IZ SVEVREMENA
Stiže mi poruka glasna i jasna
Ito na na pametni telefon
Pa kaže: B. B. – Mirna
Rogušić – nazovimo je tako –
Pridružila se Viberu Andrid - u!
Sada možete besplatno
Da je zovete i da joj
Šaljete poruke
Ništa čudno
Da žena nije umrla
Prije nekih pola godine dana
Obradovah se kako sam onda
Bio krivo informisan
O smrti drage gospođe B. B.
A onda se javi sumnja:
Poruka je poslata
Na treći dan Vaskrsenja
Pa je moguće da je divna
Gospođa B. vaskrsla
Sumnja da je dama
Telefon odnijela u grob
I da se otuda javlja
Za sada ne izgleda realno
Tako meni gotovo pa ateisti
Pametni telefon unese sumnju
U sopstvenu pamet i razum
Zbrku u oba od svjetova
Sada sve vidim ovako ili onako
Ali da nijesam vjernik
Sam sebi više ne vjerujem
Ipak mora da tu ima nekakav Đavo
KUĆA SRED KUĆIŠTA
Ne nije ovo
napuštena kuća
Srušena kuća
pustinja nedohoda
Ne ni srušena ni
napuštena
Preživjela je u
ruševinama
Unutrašnja radost
utroba njena
Ostalo ono što je
srce i duša i duh
Tu je radost
rađanja i plač je tu
I pjesma i priča i
ljubav ljubavi
Tu je sve što kućna
vrata zatvaraju
Kuća je samo
pokazala sebe
Njome svi da bi se
radovali
Čovjek i ptica i
lisica i puž i rosa
To prostorom
rastočila se tjeskoba
Svaki putnik i
slučajnik svaki da svrati
Sve živo i neživo
da se posluži po volji
Kući nije da bude
zatvorena
Kuća ne postoji ako
je zaključana
Ključ je samo mjera
duše domaćina
DOK TE U PROZORU
IMA
Iz bogataške kuće
U raspadanju, u
plaču,
U jauku vremena i
vjetra,
Iz uzdaha obamrlih
dana,
Još jedan pogled
proviruje
Sa najvišeg mjesta,
Iz okvira koji
podrhtava,
Dok u srči
bezvremen lije.
Kroz jedini
neoburdan prozor
Virucka razuzdana
raskoš davnina
I taj zabrađeni,
smrknuti
Pogled zaumlja,
čemerike
Iz vremena koje
oslijepilo je.
Gleda i ne vidi –
ne vidi da gleda.
Zuri u ništa taj
Suvonjavi poslednji
pogled, sa
Prozora sa kog se
nekada vidjelo sve,
I u koji se tada iz
rablja
Nije dalo ni
gledati.
TAMOONA I
TAMOON
One dvije blese
I noćas se tuku!
Ili miluju – ko zna,
S njima nikad nijesi načisto.
Oni plaču dok se vole,
I grohotom smiju sred tuče,
Snaga njihove strasti
Ko zna kad je veća -
Kad se vole ili kada mrze.
I koliko god da bila uzbudljiva
Ova noć noža i kandže, i krika,
Njima će svanuti sasvim običan dan,
Neće žaliti noć – ko je tu – prekostao je,
Na kraju uvijek – mirna Bosna.
Ali pseto njino nikad nije mirno,
Po svu noć laje i laje i laje,
Zemlju grize, u nebo dira,
Pa se buni pa se ljuti pa cvili -
Ono plaća cijenu svega.
O, Bože
Svakome li daš
Pseto!
ČEKAJUĆI MIĆUNA
- U slavu pljevaljskog
Barda Šiljka
Slivamo se
Na književno veče
Nove zvijezde
Više je radoznalih
Nego znanih
I svi bi na slobodnu
Stolicu kraj mene –
Uostalom
U drugom je redu
Čuvam je za Mićuna
Kazah jednome pjesniku
I on ne razumjede
Ili se naljuti
Pa ode u zadnje redove
Meni se igra dopade
Pa na mnoga pitanja
Odgovaram isto -
Mićunu čuvam mjesto!
Neko me pogleda prezrivo
Neko tužno
Neko ozbiljno
Neki zgranuto
Znajući da je Bard
Zvanično umro
Mlađi se smijulje sredovječni ćute
Starci bježe kao đavo od krsta
Vjerujući kako sam „otišao“ ja
A najlakše bi onima što ne znaju ništa
Sala se prepuni a ona stolica
I dalje nekako u žarištu pažnje
Sama kao da govori - kao da kaže:
Eto Mićuna, samo što nije stigao
A ja sam nekako siguran:
Da Mićun nikud nije ni odlazio
SVADBENA IGRANKA
Draganu
Kolundžiji, Pjesniku, Prijatelju
Pa što se čudiš
Zašto poskočih kao soko
I zašto tako nasrćem na vokale
A znaš da nijesam sklon igranci
Kako ne vidje
Kad smrt me dokopa za vrat
Za dušu za žilu kucavicu za život
Pa stiska pa primotava pa priteže
Pa priteže priteže
A ja joj se ne dam
Imam načina i za nju
Imam uhodane rituale –
Pa poganulju smjesta dokopam za
Izvorište za žicu za pipke hobotinjave duge
Pa se hrvem s njom i hrvem i davim i koljem
A da niko ne vidi i ne čuje ništa
Lupim je po turu po zubima
Tresnem o ledinu mrku
Otjeram tamo gdje nikog nema
Postiđelu učinim nemoćnom i iznemoglom
Za dugo i zadugo odbijem i otuđen
Da smrt se počne sama sebe stidjeti
I zato produžite veselje
Nastavite kako i dolikuje
Ja sam na svadbi vidite li
Pjevam li pjevam
Igram li igram
Svi vide i svi se dive
Mojoj volji za životom
Na sopstvenu smrt zaboravili
PROLJEĆE U TRAVI
Povrijeđen ravnodušnošću
Mrava prema mojoj malenkosti
Prepuštam se još samo zubu vremena
Neka me u sutone mrske
Kao prah razvijava
Visovima koje u snu prohodih
I ko zna kud sve dohodih
Ali ne odoh dalje
Od ovog prizora
USEINE SLUGA
(Svakako ne onaj bega Ljubovića)
Kafana restoran kafanica
Restorančić pa imitacije zafrkancije
Na mnogo hektara uz rijeku niz rijeku
Uz vrijeme – niz vrijeme
Do u nevrijeme
Krkanluk na veliko i malo
Piće i zabiće i za najgoleme trbušine
Ima i za ponijeti i za smeće i splačine
Za ose i strševe za muve i bumbarove
Isparava isijava prejed izobilje
Neka vrsta raja u pustoj zemlji u divljakuši
Vodopadi veliki i mali talasi hladni
Staze i bogaze ima da biraš kočije
Volj ti konjina volj ti ono ni kljuse ni ždrebe
Samo da vuče da grebe dok uđe u selfi
U etar u vjetar da ode do kuće ili
Amerike
Satelita i mita
Ima da ima za konje i ljude nedorasle
Za sve zadužen zdepasi trbušast sluga
Pleše kao mlada igra kako ko kasa
Podiže i spušta uveseljava i umiljava
Uzjahuje i s konja i kočija skida
Mrske skorojeviće posebnog soja
Nevješte slojeve višeg reda
I tako svaki dan
U previše urbanoj divljini
U odveć divljoj urbanosti
Useine sluga manje srećan
No onaj iz „Bega Ljubovića“
Gricka svoj vjekovima osaho hljeb
Iz kruna div-drveća
Što zatvaraju nebo
Gledne kadikad
Po zračak uzavrelog ljeta
Bar da provjeri
Da li koga žuljaju
Krvave konjske žvale
Dal’ koga jede crni
Useinov kruh
MALO I VELIKO SRCE
Kažu stručnjaci
Da blizu je dan
Kada će čovjeku
Početi ugrađivati
Umjesto njegovog
Srce svinje
Blizu je dan
Kada će krenuti
Veliki pokolj
Mladih roktala
A sve da bi spasili
Da bi iz mrtvih vratili
Neke ljudske svinje
Zoran Raonić
BIOBIBLIOGRAFSKA BILJEŠKA - CV
Zoran Raonić je rođen 19. marta
1956. godine u Đurđevića Tari. Školovao se u Tari, Pljevljima, Nikšiću i u
Životu). Živi u Tari i u Pljevljima. Piše poeziju, haiku, prozu, eseje, satiru.
Bavi se sakupljanjem narodnih umotvorina. Autor je sljedećih knjiga: Vilino kolo (poezija), MRZ Pljevlja
1995. godine; Četiri mijene (haiku),
MRZ Pljevlja, 1996; Dioba vatre
(poezija), MRZ Pljevlja, 1997; Drugi krug
vatre (poezija), Narodna knjiga, Beograd, 1998; Mjesec u krilu (haiku),
Svitak, Požega, 2000; Iza brane
(pjesme), Obod, Cetinje, 2001; Oko Pjesme (pjesme), Svitak, Požega – Dalma
Pljevlja 2007, drugo, prošireno izdanje 2011. godine; i Neko doba (pjesme), Matična biblioteka „Ljubomir Nenadović“,
Valjevo, 2009. Objavio je i knjigu najkraćih priča Behar u znijarniku, Alma, Beograd, 2009. godine. Tara i Tarani, monografija, koautorstvo
sa dr Vukajlom Mišom Gluščevićem, Istorijski institut Crne Gore, Podgorica,
2014. godine, Niz jezik se oklizujući
(aforizmi, epigrami, haiku aforizmi), Pljevlja, 2015, Zbornik iz Taranovine (priče), Pljevlja 2016, Tako se priča (Narodne umotvorine iz Potarja i pljevaljskog kraja),
Pljevlja, 2017, Priče (izbor najkraćih priča), Beograd, 2018, Voćka čudnovata – Knjiga pljevaljskog
aforizma, (koautorstvo sa Miloradom Joknićem), Pljevlja 2018, Haiku (izbor
haiku pjesama), Beograd 2019, kao i zbirku pjesama AUTARIJAT-SKI DANI,
Đurđevića Tara, 2020, a pripremio je za štampu i antologiju: CRNOGORSKA HAIKU
POEZIJA, (koautorstvo sa dr Blagojem Vujisićem). Raonić je zastupljen u
mnogobrojnim zbornicima, zajedničkim knjigama, hrestomatijama, a ima ga i u
tridesetak antologija, od kojih su posebno značajne antologije svjetske haiku
poezije na francuskom, engleskom, grčkom, ruskom i našem jeziku. Poezija mu je prevođena na
engleski, grčki, ruski, njemački, španski, makedonski i bugarski jezik. Za
poeziju je dobio niz nagrada i priznanja, među kojima su i Zlatna struna, na Festivalu poezije Smederevska pesnička jesen,
2007. godine, nagrada „Stevan Sredojević Polimski“, nagrada za Najljepšu pjesmu Sopotnice, nagrada
Društva za borbu protiv pušenja, a dobitnik je i Nagrade za idiličnu poeziju (Za pjesmu Kako je građen Most na
Tari), časopisa Yellow Moon, na Novom Zelandu. Dobitnik je Povelje za njegovanje jezika književnog, književnih novina Svitak, nagrade Autor sa otiskom, sarajevskog časopisa Diogen pro kultura, kao i
nagrade Hadži-Dragan (Todorović). Za
haiku poeziju je dobio niz regionalnih i svjetskih priznanja, među kojima je
Selektorska nagrada i Nagrada „Macuo Bašo“ za haiku niz na Festivalima haiku
poezije u Odžacima, nagrada za haiku godine časopisa „KO“ u Japanu i nagrada
Kosamakura, takođe u Japanu.. Dobitnik je druge nagrade časopisa AKT za
najkraću priču, Treće nagrade „Milutin Uskoković“ za pripovijetku, a za
satiričnu priču mu je pripala nagrada Kočićevo
satirično pero, kao i nagrada Banatsko
pero, za aforizme. Za 2019. Godinu, u konkurenciji skoro tri hiljade
pjesnika iz cijelog svijeta, dodijeljena mu je ugledna međunarodna nagrada
„Nadži Naman“, koju dodijeljuje ugledna istoimena fondacija u Libanu.
Zoran Raonić je učesnik brojnih
književnih manifestacija: Festival poezije Smederevska pesnikča jesen,
Pjesnička riječ na izvoru Pive, Tara bez granica, Mostovi spajaju ljude,
Durmitorski pjesnički vijenac, Plavski književni susreti, Slovo sa Lima,
Književni sisreti u Sjenici, Na pola puta, Pjesnički Maraton Bijela – Herceg
Novi, Haiku festival u Odžacima, Dani humora i satire „Vuko Bezarević“,
Zavičajni susreti pisaca u Pljevljima, Beogradu, Kotoru, Podgorici, Herceg
Novom, kao i na još oko 150 književnih večeri i raznih drugih prograna, u
mnogim mjestima. Autorske književne večeri je imao u Pljevljima, dva puta
(MRZ-Dalma, Festival humora i satire „Vuko Bezarević“), Priboju (Dom kulture i
Gimnazija) i u Beogradu, dva puta (Kuća Đure Jakšića u Skadarliji i Udruženje
Pljevljaka). Dugogodišnji je član Savjeta manifestacije Dani Vuka Bezarevića, a bio je i član žirija za nagrade „Vuko
Bezarević“, „Tipar“, „Svitanje“ i još nekoliko žirija za đačke radove.
Raonić je sarađivao i sarađuje sa preko
70 listova i časopisa. Pripovijetke su mu objavljivane u Mostovima, Međaju, Odzivima, Pobjedi i još nekim publikacijama, najkraće priče u mnogim
listovima i časopisima, kao i u nekoliko desetina zbornika i panorama najkraće
priče. Aforizmi su mu objavljivani u
mnogim listovima i novinama: Jež, Žulj,
Aforizam, Pobjeda, Republika, Danas, Politika, Osten (na makedonskom), Minimaksimus i sl. Zastupljen je u
Antologiji crnogorskog aforizma Rijetke
čestice, u Antologiji balkanskog aforizma, na našem i makedonskom jeziku (u
Beogradu i Skoplju), Biseri balkanskog
aforizma (Beograd), Našite prijateli
(Skoplje), Antologija aforizama i
aforističara: Ex-JU aforizam (Sarajevo), Bravure duha, Naši dani, Čudnovata voćka, Antologiji aforizama
Ex-JU Bravure duha, itd. Aforizmi su
mu prevođeni na više stranih jezika. Zastupljen je u Antologiji crnogorskog
epigrama Nezvanična verzija, dok mu
je haiku uvršten u više desetina antologija i prevedan na 17 jezika, objavljen
u velikom broju antologija i najznačajnijih listova i časopisa kod nas i u
svijetu. Zastupljen je i u Antologiji haibuna Balkana.
Od antologija za klasičnu poeziju
izdvajaju se: Pesme o majci, Durmitorski
pjesnički vijenac, Odbir (izbor poezije pljevaljskih pjesnika), Trag u vremenu (antologija nikšićkih
pjesnika), 105 PISACA (iz savremene
crnogorske književnosti za djecu i mlade. Zdravica
ljubavi (antologija ljubavne poezije), Sto
pjesnika Književne zajednice jugoslavije, Pismo (antologija portreta
Udruženja književnika Crne Gore), Jezerski
vrh, Izbor nikšićkog pjesništva, i slično.
Na desetine književnih stručnjaka
i stvaralaca bavilo se njegovim djelom. Sam je napisao veći broj eseja o
pojedinim piscima, djelima i knjigama, pogotovo onima haiku žanra. Raonićeve
stvaralačke portrete priredili su časopisi: AKT, Haiku Moment, Školjka, LETNI
ČASI (Slovenija).
Zoran Raonić
Skerlićeva
14, poš.fah 67
84210 Pljevlja
Tel. o67-650-244
Imail:
haiku@t-com.me
Zoran Raonić: AUTARIJAT-SKI DANI
Izvodi iz Recenzija:
Lirski subjekt nastoji da uđe u duše
onih koji su tu bili, u daljem ili bližem vremenu, da prenese njihove
unutrašnje drhtaje koji vape da do čitaoca pređu preko zlatnih struna poezije.
Ovdje je preko sugestivnih lirskih slika ostvarivano preplitanje sna i jave,
mašte i stvarnosti, predočavano sjedinjavanje sa atomima predaka i naglašavana
želja da se sačuva kosmos u ljudskom biću i oko njega. Pojmovi svjetlosti i
tame ovdje dobijaju sugestivna simbolična značenja, što je ostvarivano putem
raznovrsnih stilogenih sredstava.
U ovoj poeziji preko metafore ostvarivano je spajanje slike i ideje kao i
dvije stvarnosti, konkretnog podatka i pjesničkog shvatanja tog podatka, a
odlikuju je slikovitost i zvučnost, kao i misaona i emotivna zgusnutost.
Mr Isak
Kalpačina
Zbirka „Autarijat-ski dani“ je
potvrda neobičnog pesničkog talenta koji se potvrđivao sve ubedljivije od prve
zbirke „Vilino kolo“ 1995. pa do jedne od najnovijih „Oko pjesme“ 2007, koja
spada u najznačajnije pesničke knjige prve decenije ovog veka na našem jeziku.
To upućuje na zaključak da su ove pesme nastajale i dozrevale u jednom
dužem vremenskom periodu, kako je pesnikovo životno i stvaralačko iskustvo
raslo i sazrevalo. Upravo to je rezultiralo odmerenošću i skladom koji estetski
doživljaj ove poezije čini besprekornim i sigurnim i u tradicionalnoj, ali i u
savremenoj pesničkoj vokaciji. Snažno doživljene emocije, čiste slike i
briljantni jezički obrti urodili su stvaralačkim plodovima visoke mere, kojom
Zoran Raonić kompletira i učvršćuje svoju stvaralačku biografiju.
Mirko Ikonić
Tara kao iskon duha, vir života i
mit stvarniji od jave, za pjesnika je raskošna sudbina i tragika, beskrajno
sazviježđe kome se moli i nazdravlja... U stihovima ispisanim oblicima slapova
i bukova, pjesnik bježi od moći Vile sa Tare jer se boji da će mu oduzeti krila
kojim želi da uzleti i pobjegne od svijeta laži.
Čitajući pjesmu po pjesmu, kao
čisti i zgusnuti slap po slap te magične rijeke, shvatio sam, na kraju, da i
poetska delta ovog nenametljivog i ponosnog crnogorskog književnika ima dosta
ekvivalenata sa autarijatskom duhovnom sudbinom i njihovim nomadstvom. I zato je književnik Zoran Raonić
podjednako sugestivan i prkosan, decentan i (i)lirsko-epičan, svoje ognjište
našao u hramu autarijatskog bratstva, darujući njegovoj skriptoriji pjesničku
sagu solarne topline, korica od keramike i metala, pečatiranu kapljicama sa
srebrnog nakita ličnih mitova, suzama rijeke stražarice bez povratka i
vrtlozima iz klepsidre sjutrašnjeg dana.
Boris Jovanović Kastel
1 Komentara
ensusty Postavljeno 16-03-2023 21:20:21
He is a very honest doctor and he knows exactly what he s doing cheap cialis online
Odgovori ⇾