Crnogorski let iznad kukavičjeg gnijezda
![](http://crnogorskiportal.me/media/2594/Stefan%20Todorovic.jpg)
Piše: Stefan Todorović
„…Ta priča o ljudskoj slobodi
je toliko univerzalna i kad se napravi jedna dobra predstava kao što je ova
naša, onda ima mogućnost da komunicira u različitim vremenima, s različitim
publikama na istu temu. U tome je ključ dugovječnosti“ izjavio je Dragan
Bjelogrlić povodom 200. izvođenja predstave Let iznad kukavičjeg gnijezda, dodajući:
„u svakom slučaju, bitno je što ovaj komad navodi ljude na razmišljanje o tome
kako doživljavaju svoj pojam slobode i zarobljenosti u nekom sistemu.“
Moramo se saglasiti s ovim
riječima proslavljenog srpskog i jugoslovenskog filmskog stvaraoca i glumca.
Njegove riječi asociraju i na Crnu Goru jer je ključ dugovječnosti crnogorske
države i njenoga naroda neprestana borba za slobodu. Zato bi bilo zanimljivo
viđeti izvođenje pomenute predstave pred crnogorskom publikom nakon iskustva
crnogorskog društva proživljenog tridesetoavgustovskom slobodom. Na koji način
bi komunicirali s predstavom i da li bi bila aktuelna i danas, budući da smo
oslobođeni.
Predstavu, nažalost, nijesmo u
mogućnosti da doživimo pa nam ostaje filmsko ostvarenje u režiji Miloša Formana
zanovano na istoimenoj knjizi Kenija Kizija. Ovaj klasik svjetske
kinematografije, koji se kreće od sirovog humora do tragedije, nek nam posluži
da vidimo na koji način bi mogli neki ljudi doživljavati slobodu crnogorska
društva koju pokušava zadobiti koalicija Crno na bijelo. Zbog ośetljivosti teme
i stanja u kojem se nalazi crnogorsko društvo ne preporučujemo dalje čitanje
teksta ostrašćenim i mentalno labavim osobama, pogotovo uvredljivim pravnicima.
Kritičari su saglasni da
ludnica u filmu predstavlja metaforu tadašnjeg društva, što znači da nikako ne
može predstavljati crnogorsku stvarnost dvadeset i prvog vijeka. Na to nas
upućuje i godina 1975. u kojoj je snimljen film. Takođe je nemoguće uporediti
njegove nezaboravne junake s aktuelnim junacima crnogorske političke scene zbog
vasionske razlike u glumačkim sposobnostima. A i Crna Gora bi morala biti neko
ludo društvo kad bi u njoj postojali uslovi da nastane film koji bi dobio pet
oskara – najbolji film, najbolji glavni glumac, najbolja glavna glumica,
najbolji scenario i najbolji režiser.
Rendi Mekmarfi, glavni junak
filma bježeći od zatvorske kazne, pretvara se da je lud i biva premješten u
psihijatrijsku ustanovu, u nadi da će se preko nje domoći slobode. Tamo zatiče
grupu pacijenata u kojima budi želju za slobodom ali ostaje zatečen i
iznevjeren kad shvati da je jedan broj pacijenata dobrovoljno zatočen u
psihijatrijskoj bolnici. Njegovu želju za slobodom dijeli samo poglavica, koji
se pretvara da je gluvonijem, a svoju tajnu jedino odaje Mekmarfiju. Glavni
antagonista filma je sestra Rečed koja se s superiornošću odnosi prema
pacijentima. Njen lik je Američki filmski institut postavio na peto mjesto
najvećih filmskih negativaca.
Glavni junak crnogorske
političke stvarnosti Dritan Abazović, lider koalicije Crno na bijelo. U borbi
za slobodu, odnosno u borbi za slobodu crnogorskoga društva, za razliku od
Mekmarfija, ne izbjegava zatvorsku kaznu, nego saradnju s DPS-om i njenim
koalicionim partnerima. Kako tvrde njegovi politički savjetnici i finansijeri,
sve donedavni saradnici mrske vlasti, u DPS-u vlada kriminal i korupcija, koje
oni više nijesu mogli da trpe, pa su se ,srećom na vrijeme, povukli da se ne
daj bože ne ogriješe o zakone. Zbog nemogućnosti te saradnje, URA sanja da će
slobodu crnogorskom građanskom društvu donijeti kroz saradnju sa Srpskom
pravoslavnom crkvom.
Kako je Mekmarfi morao da se
pravi lud ne bi li ga poslali u psihijatrijsku ustanovu, tako se Dritan
Abazović i građanski pokret URA prave ludi na sve ono što predstavlja SPC u Crnoj
Gori, na njenu ulogu koja je sušta suprotnost njihovom programu preporođenog
crnogorskog građanskog društva. Zbog uspješne saradnje prave se ludi na razna
djelovanja SPC-a kao političke partije, njeno odlučivanje o političkom životu
crnogorske zajednice; na njen etnofiletistički, kleronacionalni i
klerofašistički karakter; na njeno nepriznavanje Crnogoraca kao nacije, odnosno
njihove ravnopravnosti sa Srbima, Francuzima, Njemcima; na njeno nepriznavanje
i svojatanje crnogorske kulture, jezika i književnost; na njena propovijedanja
o drugim vjerama kao lažnim; na njenu ulogu u ratovima devedesetih, koje se
nije odrekla niti je osudila, već nastavila da baštini te pogubne velikosrpske
ideale; na njeno otvoreno potiranje partizanske antifašističke Crne Gore, a
slavljenje kvinsliške četničke Crne Gore; na njeno śedište u Beogradu i
nelegalno djelovanje u Crnoj Gori i čega još sve ne, samo da bi opravdala
saradnju koja je put do slobode u Crnoj Gori. SPC je, dakle, taj put preko koga
će građanski pokret URA i crnogorsko društvo doći do slobode!?
Mekmarfi, vodeći se mišlju
ostvarivanja slobode, dolazi u psihijatrijsku ustanovu. Prvo se susreo s
gluvonijemim crvenokožcem, poglavicom Bromdenom. Indijancem koji zna da je
izvan ustanove sloboda, ali koji je uništen porodičnom tragedijom, pijanstvom
svoga oca koji je u njemu ubio svako pouzdanje da se može snaći u svijetu izvan
pravila psihijarijske ustanove.
Dritan Abazović i URA u
ustanovi SPC prvo nailaze na crvenokravataše. Riječ je o Demokratama koje zbog
opijanja nacionalizmom svojih političkih očeva imaju krizu identiteta, traumu
stečenu u svom političkom začeću. Znaju da su evropske vrijednosti pravi put,
ali ne mogu da se odreknu „vjere“ SPC ustanove. Nijesu zreli da se suoče s
identitetskom krizom i vrijednosnim sudovima iz prošlosti, zbog čega nemaju
dovoljno političkog uvjerenja u ono što propagiraju. Kako napuštiti ideale
svojih nacionalističkih očeva? Ustanovu SPC? Kako kad stalno dobijaju određenu
dozu terapije koja im omogućava lakše djelovanje. Ustanovi nije svejedno što
briju brade ali ako ćemo pravo, Indijancima ne rastu brade.
Pored Indijanca Bromdena,
Mekmarfi se upoznaje s lepezom živopisnih likova, što dobrovoljno, što silom
zatočenih u psihijatrijskoj ustanovi. Pacijente potpuno potištene pod kontrolom
drži i njima uspješno manipuliše glavna sestra Rečed. Viđevši da joj je
autoritet u opasnosti zbog djelovanja Mekmarfija, čini sve što može da se
stvari ne odvijaju onako kako je taj uljez zamislio, pa drži pacijente u
strahu, pokorne i bez sposobnosti kritičkog promišljanja.
Na crnogorskoj političkoj
sceni, partije okupljene u koaliciju „Za budućnost Crne Gore“ dobrovoljni su
zatoče(t)nici SPC ustanove, s neupitnim autoritetom glavnog medicinskog brata
Radovića, na čelu. URA pokušava da ih prosvijetli evropskim modernim
vrijednostima, s kojima su zatoče(t)nici upoznati ali ne žele da ih baštine,
misleći da se time odriču sebe. Glavni medicinski brat im propovijeda stare
zablude i krvave mitove koji su im draži od savremenih spoznaja i vrijednosti.
Kako može Evropa da im se sviđa, kad ih gleda svesrpski otac Sv. Sava? Kako će
se jednoga dana predstaviti pred njim na onome svijetu ako krenu za Evropom?
Kako mogu biti istinski srpski sinovi a voljeti bezbožničke evropske
vrijednosti?
Mekmarfi unosi svježinu među
njih i čežnju za slobodom. Zbog toga će nastati brojni sukobi sa sestrom Rečed
koja predstavlja oličenje hladne i okrutne manipulacije, maskirane u brigu o
ljudima.
Kao zakleti vjernik
demokratije i njene slobode Dritan Abazović pokušava svoje nove drugove iz
ustanove naučiti demokratskom odlučivanju, jer najveće dostignuće
tridesetoavgustovske slobode je suverenitet vraćen građaninu i njegovom glasu.
Pored toga, iznosi tvrdnju da je crnogorsko društvo pretpolitičko i da treba
vremena da se razvije potpuna demokratija, što dovodi do paradoksa?
To mnogo ne śekira glavnog
medicinskog brata Radovića, pa nastavlja da svojim autoritetom guši sve
evropske i śevernoatlantske društvene i političke težnje Crne Gore. Da strijemi
političkom i društvenom jednoumlju i da kontoliše stvari koliko mu okolnosti
dozvoljavaju. Možemo samo zamisliti kakav bi haos nastao kad bi puštio svoje
zatoče(t)nike da slobodno misle i rade ono što naume.
Ponekad dolazi do mimoilaženja
novog člana ustanove, njegovih pacijenata i uprave, zbog čega direktor ustanove
SPC iz Beograda, ne dozvoljavajući neposlušnost, svojim izjavama ćera URA-u iz
ustanove. Ali ipak sluša glavnog medicinskog brata za Crnu Goru koji smatra da
ih treba zadržati radi daljeg posmatranja, uz prikladnu terapiju.
Mekmarfi je na kraju
lobotomizovan i ostavljen da u ustanovi životari u vegetativnom stanju, bez
volje i slobode. Srećom, poglavica ga oslobađa toga stanja tako što ga ubija.
Sam naslov Let iznad kukavičjeg gnijezda potiče od posljednjeg stiha pjesmice za
đecu koju je poglavica Bromden često slušao u đetinjstvu. Apsurdnost stihova te
pjesmice govore da jato gusaka ne može da leti istovremeno u različitim
pravcima, a sem toga, kukavica ne pravi gnijezdo.
Film je puka fikcija i nema
veze s realnošću. Time je potpuno neuporediv s crnogorskom stvarnošću, što
govore i ocjene mnogih kritičara filma – donesena odluka Mekmarfija da se
skloni u azil za umobolne, uz ubjeđene da je to mnogo bolje nego otići na
izdržavanje robije, ne ukazuje na pravi sadržaj filma – a pogotovo ne na Crnu
Goru koja je stvarna i vječna.
Ostaje nam da vidimo koliko
dugo će građanski pokret URA da se pravi lud na izjave svih zatoče(t)nika
ustanove SPC, kao i na izjave novog mandatara, Rukoljuba koji propovijeda da:
„Ako se ne budemo okrenuli do kraja vjeri (čitaj: ustanovi SPC), onda sve što
smo uradili je malo. Mi prvo treba da svjedočimo vjeru, pa sve drugo!.“
Kako je Rade Bojović u
nedavnom intervju konstatovao, političku stvarnost Crne Gore karakteriše
balkanska politička abnormalnost. Nju je još potkraj 2017. godine definisao
Aleksandar Radunović Popaj iz The Books of Knjige u intervjuu za abnormalnu
youtube produkciju Balkan info. Na pitanja voditelja kako komentariše politička
dešavanja i đe on vidi rješenje, Popaj je iskazao stav današnje preovladujuće
političke misli: „Promjena je loša, ali je nužna. Pametan sam! Ubijam! A
ubijam! Idi kupi šunke, presovane, četri kila, neka narežu i uzmi dva kila
sira… Politička partija bi strašno prošla s tim sloganom… PROMJENE SU LOŠE, ALI
SU NUŽNE! GLASAJTE ZA NAS!“
0 Komentara