NOVI MOST ZA NOVO DOBA (2)
![](http://crnogorskiportal.me/media/17619/2.jpg)
Piše: Milorad Minjo Ražnatović
KNJAZOVA
MUDROST
I
DRŽVNIČKA DALEKOVIDOST
Zahtijevalo je novo mirnodobsko
doba, nova razmišljanja, novu organizaciju i nove potrebe, ljudske,
državne, i civilizacijske, kako bi naša zemlja
uhvatila priključak sa Evropom, osavremenjavajući i olakšavajući tegoban život
Crnogoraca. Shvatajući te potrebe i zahtjeve novog doba, crnogorski vladar –
knjaz Nikola, je svojim inteligentnim vođstvom, lucidnošću i državničkom
dalekovidošću ulagao sve svoje umne i vladarske snage na što bržem, temeljnijem
i savremenijem razvoju Crne Gore. Kao da je znao da u uzburkanoj Evropi mir
neće dugo trajati i da će Crnogorci ponovo morati uzeti oružje u ruke, bojnim
poljem zamijeniti svoje pašnjake, vinograde, zgradice i polja zasađena raznim
uśevima, da bi ponovo branili svoja ognjišta i državu. Nicali su u tom periodu
mnogobrojni značajni/svevremeni građevinski objekti, kako se to danas kaže,
infrastrukturni, ali i oni u kojima će
se opismenjavati i obrazovati ljudi, kao i oni u kojima će se kulturno uzdizati
i zadovoljavati svoje vjerske potrebe. U tu svrhu su dovođena izvana značajna
imena: prosvjetna, naučna,
ljekarska, a posebno iz oblasti graditeljstva i arhitekture, da duh Evrope
Crnoj Gori podare. Podignuti su u tom periodu ratnog zatišja mostovi, putevi,
škole, crkve, pozorišta..., čime je Crnoj Gori udahnjivan duh moderne savremene
evropske gradnje. Razvijalo se: rječno
brodarstvo; saobraćajna povezanost; trgovina – koja je zahvaljujući
prethodnom izdignuta na jedan mnogo veći nivo; organizovani ribolov itd. To novo doba je zahtijevalo i nove
vještine i zanate, tako da su u tom periodu Crnogorci istovremeno učili i
gradili, jer nije bilo vremena da se natenane izučavaju zanati. Argatujući izvanjcima majstorskog kova i uz velikane
graditeljstva, savladavali su Crnogorci i građevinski zanat gradeći sopstvene
graditeljske vještine, a istovremeno i građevinske objekte prijeko potrebne
tadašnjoj Crnoj Gori.
Posebna
pažnja posvećena je izgradnji puteva i mostova u koju svrhu knjaz Nikola,
znajući da u Crnoj Gori nema stručnjaka za tako zahtjevne poslove planiranja i
projektovanja, angažuje hrvatskog graditelja i arhitektu trogiranina Josipa
Sladea. Pred njim je bio nimalo lak i jednostavan zadatak, jer je trebalo
izgraditi desetine i stotine kilometara puteva; povezati Cetinje sa Kotorom, a preko Rijeke Crnojevića sa
Podgoricom, kao i Rijeku sa Virpazarom; projektovati
i ograditi mnoge mostove i objekte kulture. Ispostavilo se da je Knjaz napravio
genijalni izbor, jer je Sladeova graditeljska ingenioznost zablistala
najsjajnijom svjetlošću. Sve ono što je projektovao i gradio bilo je
sjedinjenje ljudske mašte i kreativnosti sa onim „božanskim“, odnosno
„utapanjem“ čovjekovog stvaralačkog proizvoda, sa jedinstvenošću krajolika i
ljepotama što nam ih je priroda podarila. A Slade je to radio s ośećajem da
vaja najsloženije vajarsko djelo. Posmatrajući ta njegova arhitektonska djela
ne možemo raspoznati granice skladnosti i ljepote, između njegovog i prirodno
oblikovanog djela. Śetimo se samo nekih građevinski izvajanih objekata: starog puta od Cetinja do Kotora
preko Njeguša i Krstca i nestvarnih serpentina, koje su u jednom prirodno
izvajanom krajoliku, ljudskom maštom umjetnika i rukama crnogorskih neimara
„izvezeni“, predstavljajući neponovljiv „mozaik“, koji djeluje kao jedna
umjetnička cjelina na platnu oslikana i u jednom dahu stvarana, izmamljujujući
uzdahe divljenja prema nesvakidašnjem prizoru gradnje, svih onih koji su
pejzažno posmatrali, ili prolazili tim putem; Kraljevskog pozorišta „Zetski dom“, građenog u neoklasicističkom
stilu, koji je preovladavao u evropskoj arhitekturi toga doba, i izuzetne funkcionalnosti, što će
mu obezbijediti svevremenost i nadživljavanje mnogih epoha i bezbrojnih
generacija umjetnika i stvaralaca;
Carev most u Nikšiću, koji zrači svojom ljepotom i gracioznošću.
Pored ovih, mnogo je objekata u tom
periodu izgrađeno, pod „dirigentskom palicom“ Josipa Sladea i blistavošću
promišljanja knjaza Nikole, a jedan od njih je i Novi most na Rijeci
Crnojevića.
Znajući
značaj riječkonahijske „prijestonice“ koji je imala kroz istoriju – razvijenu
jezersku trgovinu sa reputacijom
najbogatijeg crnogorskog pazarišta, te prepoznajući neophodnost njenog putnog
povezivanja, ne samo sa Kotorom i Podgoricom, već i sa crmničkom
„prijestonicom“ Virpazarom uspostavljanjem saobraćajne veze dvije stare
crnogorske nahije, Knjaz se nije dvoumio, već je pregnuo na realizaciji tog
projekta. U tom poduhvatu najveći izazov je bio izgradnja mosta u Rijeci
Crnojevića i premošćavanje istoimene rijeke, koja je već jednom bila premoštena
Starim mostom, što je bila tema prethodnog eseja[1],
ali koji nije zadovoljavao potrebe novog doba, jer su se njime mogli kretati
samo pješaci.
ŽIVOPISNOST
OBODSKOG
IZVORIŠTA
CRNOJEVIĆA
RIJEKE
Crnojevića rijeka svoj tok
započinje iz Obodske pećine. Zapravo, rijeka koja protiče kroz ovu pećinu
podvodnim putem kao ponornica izlazi izvan nje i nastavlja svoj dalji tok
živopisnim predjelom. Premda, u kasnim jesenjim i zimskim periodima kad obilne padavine
zahvate ovo područje, ponekad toliko nadođe da u bujičnom mlazu izvire iz
pećinskog otvora. Od otvora, podnožjem
stjenovitog brda Obod, rijeka, kamenitim, strmim i stepenastim kanjonom, pravi
sebi korito, „razmičući“ brdski vijenac na „dva dijela“. Spuštajući se tim
strmim koritom obrađivala je kamenitu podlogu „vajajući“ neuobičajeno glatke
„stepenike“ ovalnog oblika, pored koga
su se izdizali – od vremenskog protoka i pritiska vode u bujičnim periodima –
izbrušeni i „izbušeni“, kameni
„blokovi“, na kojima se, prilikom povlačenja rijeke u prirodno korito, hvatala
zelena mahovina, dok su šupljine u kojim je ostajala voda, predstavljale pravi
raj za rječne žabe. Završetkom strmog
kamenog korita, pruža se, u nepravilnom pravougaonom obliku, zaravan zvana
Brodske njive, sa tada lijepo uređenim imanjima na kojim su preovladavali
vinogradi, kao i zasadi smokava, trešanja, slatkih šipaka..., u čijem je
podnožju, ispod puta, rijeka sebi načinila korito za nesmetani dalji
ravničarski tok prema gradiću. Ispod same strmine, na početku ove zaravni,
gledano od pećine, je bio još u funkciji posljednji mlin (Simonov mlin).
Koristeći tu pogodnost koja se ogledala u veoma strmom terenu, izdašnosti vode
i njene snage, nešto niže od mlina izgrađena je i nova hidrocentrala (nekih 150 – 200 metara od nje prema
Obodskoj pećini do 1951. godine je radila stara hidrocentrala mnogo manje snage), koja je od 1951. godine kada je
počela sa radom, do sredine šezdesetih godina sama zadovoljavala potrebe za
električnom energijom stanovnika i riječkih preduzeća, čak su „viškovi“ struje
proslijeđivani Cetinju. Naravno ovakav
strmeni dio toka rijeke je bogom dan za izgradnju mlinova, kojih je na tom
potezu u prošlosti bilo nekih šest, a njih su podizale i crnogorske vladarske
porodice – Crnojevića i Petrovića, ali je samo pomenuti odolijevao zubu vremena
i radio do sredine sedamdesetih godina prošlog vijeka.
Na ovom strmom izvorskom dijelu,
rijeka je zimi plahovita i bujična,
zadivljavajuće i zastrašujuće odišući „punoćom“ svoje snage, a ljeti skoro
presahne, lijeno se „valjajući“ od stepenika do stepenika sa kojih žuborno
padajući „hvata zalet“ da bi se „dogurala“ do onog sljedećeg i tako nastavila
kontinuitet svoga toka. Tu snagu ljeti joj oduzima veliki sušni period – bez
kiša, a donekle i voda koja je od pećine kanalom usmjerena prema hidrocentrali
i mlinovima. Ona je u ovom dijelu igra
moćnih i divljih razornih zimskih brzaka;
proljećnih i jesenjih idiličnih,
slapovsko pjenušavih, hukom praćenih, impresivnih i neprekidnih rječnih
obrušavanja i o stjenovito korito udaranja;
ljetnjih
plićaka i „nježnih“ milovanja izglačanih
ovalnih stijena, te puževskih klizenja niz njihovo stepenasto korito.
Izlazeći iz tog strmenog, ponekad i bujičnog toka, rijeka ulazi u jedan mnogo
mirniji ravničarski tok, oivičen sa jedne i druge strane raznovrsnim vrbovim
stablima. Nastavljajući svoj put širi svoje korito u pjeskovitom i zemljanom
terenu, „probijajući“ se poneđe i kroz dosta gusta vrbova stabla, i tako ga sve
više šireći i dubeći, protičući ispod
brdskog vijenca sa lijeve strane i makadamske džade koja je povezivala gradić
sa Brodskim njivama i hidrocentralom, te ispod brda Obod sa njene desne strane,
prateći njegove svodove sve do Starog mosta – na tom putu ostavljajući gradić
sa lijeve strane, na čijem samom ulazu brda se razmiču, tako da „ustupaju“
prostor, kako širenju korita rijeke, tako
i livadama, voćnjacima i čvrstom
kameno-zemljanom terenu na kome je i nikao ovaj gradić – đe se i završava obodski brdski vijenac.
Prije mosta, ispod riječke česme đe se nalaze takozvana krakala (tu je voda
najplića, pa su u prošlosti na svaki metar postavljene velike kamene ploče,
kako bi se kada vodostaj rijeke bude manji, prelazilo preko njih i skratio put
prema livadama, Fabrici bisera i Riječkom gradu), rijeka se od njih još više
širi i postaje dovoljno duboka da njome mogu ploviti i veći brodovi. Svoj dalji
tok nastavlja ispod Palaca sa lijeve strane i brda Jovanov brijeg, Velja strana
..., sa desne, do „predavanja“ svoje vode Skadarskom jezeru. Na svom putu do
podnožja Jovanovog brijega njen vodeni potencijal dopunjavaju mnogobrojni
potočići i potoci od kojih su najveći Crni potok, koji se u nju ulijeva sa
lijeve strane njenog toka u samom gradiću – između bivšeg hotela i šegarnice,
kao i onaj po imenu Grabovački potok, koji se ulijeva ispod Jovanovog brijega
sa desne strane, naspram Palaca – ispred Novog mosta, a nešto dalje od njega
Mali potok sa rječne desne strane... Strmi dio rijeke od pećinskog izvora, kao
i dio njenog ravničarskog toka sve do Đevojačkog vira, Vrućih krša i Ploče –
nekih dvjesta metara iznad hotela, zove se Obod, tako da ova kao i mnoge druge
rijeke, ima dva imena, jedno na svom izvoru, a drugo kada postigne dovoljnu
dubinu, širinu, dužinu i plovnost.
Nastaviće se
[1] Esej je objavljen, kao konačna
verzija, na Crnogorskom portalu u tri nastavka, od 07.04. do24.04.2020. godine.
(http://crnogorskiportal.me/pocetna)
0 Komentara