NOVI MOST ZA NOVO DOBA (I)
![](http://crnogorskiportal.me/media/17495/minja.jpg)
Piše: Milorad Minjo Ražnatović
Ljepota i bogatstvo jednog mjesta, može se slobodno reći, određuje broj izgrađenih mostova u njemu. Mostovi ne samo da spajaju obale i ljude, već spajaju vjekove i generacije koje su živjele kroz vrijeme njihovog trajanja. Oni su donosili lakši život premošćavajući ono do tada „nepremostivo“, ljudskom bitisanju nedokučivo – čemu su ljudska duša i um težili, a znatiželja pokretala, da saznaju ono sa druge strane, đe njihova noga nije krakala i um dopirao. Činili su oni komunikaciju među ljudima bližom, prisnijom, intezivnijom i toplijom. Oni i njihovi stvaraoci/graditelji sa gradnjom su donosili novu kulturu i arhitekturu, povezujući je sa arhitektonskim stilovima raznih epoha, udahnjujući joj tako univerzalnost i ljepotu, podarujući te vrijednosti i malim mjestima koje su je krasile i činile urbanijim, skladnijim, estetski doćeranijim i uređenijim. Mostovi su građeni građevinskim materijalom – drvetom, kamenom, malterom, betonom, željeznom armaturom ..., a najviše sopstvenim/individualnim pregalaštvom, društvenim i državnim potrebama, kao i osvajačkim zahtjevima i neophodnostima. Upravo je ta raznolikost „potreba“, uz kreativnost projektanata, ostavila bogatstvo arhitekturskih ostvarenja u oblasti mostogradnje i na ovim prostorima. Jer, gradnja mostova je „igra“ ljudske kreativnosti sa prirodnom neobuzdanošću. To je igra ljudskog uma, mašte, pregalaštva i stvaralaštva sa prirodnim „vajarstvom“ i njenim ljepotama. U toj „igri“ čovjek stremi da se približi tome „božanskom“ kreativnom i nenadmašnom činu – „stvaralaštvu prirode“. Čovjekova upornost na tom putu je dovela do gradnje manjih, naizgled jednostavnih, većih i zahtjevnijih do u novije vrijeme, velelepnih mostovskih ostvarenja koja se pružaju desetinama kilometara povezujući tako, ne samo obale jedne države (kopna i ostrva), već države i kontinente/Evropu i Aziju... Pritom, ovi veliki arhitekte/maštari, umjetnici/kreativci i vizionari su sve to radili poštujući geografske karakteristike i prirodni ambijent na kojem su izvođeni radovi, uklapajući svoje ostvarenje u njegovu nenadmašnost, priznajući i povinujući se toj prirodnoj nadmoći. Svi oni zajedno, od onih građenih u orjentalnom stilu, do onih u stilu najmodernije evropske arhitekture – od onih najprimitivnijih, napravljenih od čelične žice za koju se kačilo drveno śedište, pa onih drvenih, željeznih, kamenih i betonskih sa pilonima i zateznim čeličnim užadima – slikovito śedoče o istorijskom i razvojnom putu jednog mjesta i države. U metaforičnom/prenosnom smislu i iskazu mostovi predstavljaju uspostavljanje veza i prijateljstava između ljudi, gradova, država, raznolikih kultura, nacija i vjera, o čemu sam u knjizi Združeni udar, napisao i sljedeće: „Oni su u simboličkoj ravni paradigma onim stvarnim čvrsto sazdanim životnim mostovima stvorenim među ljudima, raznolikim kulturama, nacijama i konfesijama. Spajajući ljude i epohe, doprinose da različitosti kultura, nacija i konfesija doživljavamo kao vrijednosti kojima se treba ponositi. Upravo ti životni mostovi, stvarani vjekovima, omogućavaju da u različitosti skladno živimo. Da razumijemo jedni druge, da jedni drugima priteknemo u pomoć kada je to potrebno, pružimo riječ utjehe i ohrabrenja. Tako je bilo od vajkada na ovim prostorima, tako će biti i u budućnosti. Ta tradicija suživota na ovim prostorima ima duboke korijene zasnovane na istorijskim i etičkim vrijednostima, koje je na najbolji način opisao znameniti crnogorski vojvoda Marko Miljanov u Primjerima čojstva i junaštva“.[1] Može se komotno reći da ono što je priroda zaboravila, ili namjerno ostavila da spoji/uobliči, kako bi „testirala“ ljudsku misaonost , estetsku nadarenost, radni elan i spremnost da se „prirodni nedostaci“ dovrše, to je ljudskom maštom i rukom uobličavano, „vajano“, spajano i dovršavano.
VRIJEDNOST I VAŽNOST MOSTOVA
U
LJUDSKOM BIVSTVOVANJU
Koliku su vrijednost i važnost
imali u ljudskom bivstvovanju i razvoju, śedoči i to da gotovo nijedna ljudska
djelatnost, stvaralaštvo i umjetnost
nije više i ljepše pjesnički dočaravana, prozno opisivana, filmski
dramatizovana, muzički obrađivana i likovno izražavana, nego što je slučaj sa
mostogradnjom i mostovima. O tome najslikovitije govori ljepota pisanja
nobelovca Iva Andrića o mostovima koji kaže: „Od svega što čovjek u životnom
nagonu podiže i gradi, ništa nije u mojim očima bolje i vrednije od mostova.
Oni su važniji od kuća, svetiji od
hramova. Svačiji i prema svakom jednaki, korisni, podignuti uvek smisleno, na
mestu na kom se ukrštava najveći broj ljudskih potreba, istrajniji su od drugih
građevina i ne služe ničem što je tajno zlo“[2].
Potvrđuje ovo stanovište i roman Iva Andrića „Na Drini ćuprija“, za koji je
dobio Nobelovu nagradu za književnost, kao i roman Holanđanina A. Den Dolarda
„Zemlja iza božjih leđa“ posvećena mostu
na Đurđevića Tari i „graditelju koji je srušio svoje najljepše životno djelo“[3],
uz to bio jedan od najčitanijih u Holandiji. Takođe, to potvrđuju najpoznatija
filmska ostvarenja: „Most na rijeci Kvaj“ o izgradnji željezničkog mosta od
drvene konstrukcije koji su gradili i ogradili britanski zarobljenici – vojnici
i oficiri, da bi ga nakon izgradnje i prije prolaska prve željeznice, isti
graditelji i porušili; partizansko
filmsko ostvarenje „Most“ jugoslovenske produkcije, koji opisuje rušenje
najmanjeg luka mosta na Đurđevića Tari od strane partizana pod nadzorom
inženjera Lazara Jaukovića, koji je i sam stradao na njemu, kako bi bio
onemogućen prijelaz njemačkih okupatora preko njega. A slavni glumac Harison
Ford je takođe snimao filmske kadrove na ovom velelepnom mostu, jednom od
najljepših i najkomplikovanijih u vrijeme njegove izgradnje, u filmskom
ostvarenju „Sila sa Navarona“, što je zapravo nastavak filmskog ratnog
spektakla „Topovi sa Navarona“. Nijesu u
svojem umjetničkom izrazu zaostajali ni likovni umjetnici koji su ljepotu
mostova prenosili na slikarsko platno. Tako su crnogorski, pa i svjetski
likovni umjetnici slikali ljepote Starog mosta na Rijeci Crnojevića, koji je na
taj način dospijevao u mnoge domaće i inostrane galerijske prostore, a
završavao i u mnogim domovima, kao i na razglednicama i poštanskim markicama.
Na isti način je i onaj u Mostaru ukrašavao mnoge domove i galerije tadašnje
Jugoslavije i šire. Mostovi su bili tema i mnogih muzičkih umjetnika. Samo da
se podśetimo divne pjesme, muzički
obrađene o Starom mostu u Mostaru, one o
mostovima na Morači, sevdalinke o ćupriji na Miljacki itd. Dakle, oni su
doživljavani i doživljeni, ne samo kao puke građevine koje su povezivale obale,
već su budili umjetnička nadahnuća i njihova stvaralačka pregnuća. Bivstvovali
su kao simboli vjere i nade u bolje śutra, veze među ljudima i uspostavljanja
prijateljstava, te simboli ljepote, gracioznosti i gizdavosti. Oni su otvarali
nove vidike ljudima i vladarima, unoseći
radost u njihove domove i otvarajući nove perspektive državama.
Te
nove vidike, nadu i jedan ljepši
san koji je sanjan u godinama velikih
ratova, pogibija i nemaština, želio je narod crnogorski pretvoriti u javu. I taman kad bi mu se
činilo da je na pomolu njegovo ostvarenje, desio bi se neki novi ratni
okupatorski pohod i potreba da se od tog zla brani. Da se brani goli život, ali i sloboda i dostojanstvo države,
svoje i svojih predaka koji bivstvovaše i sa mukom stvaraše na ovom surovom
kršu i posnoj zemlji koja mu je jedva omogućavala opstajanje na njoj. Stalni ratovi,
bojevi i megdani, te uslovi življenja su ondašnje Crnogorce oblikovali u
gorštake i neustrašive ratnike, koji su malo toga zanatskog i graditeljskog, osim onog primitivnog, imali
priliku da uče i nadograđuju. Zato je u vremenima ratnog zatišja trebalo
obučiti Crnogorce građevinarstvu i
drugim vještinama i zanatima, koje od ratova ne mogaše naučiti. Tih zatišja je
bilo malo u crnogorskoj milenijumskoj istoriji, posebno onih dužih u kojima se
moglo stvarati nešto novo, neka nova dobra za kojim je Crna Gora čeznula. No
ipak, svako je korišćeno da se Crna Gora obnovi i da se izgrade prosvjetne i
kulturne institucije, kao i veliki infrastrukturni objekti. Posebno su u te
svrhe korišćena ona duža primirja i prestanak ratnih dejstava, kakvo bijaše ono
od dobijanja nezavisnosti 1878 godine do prvog Balkanskog rata, nekih trideset
i nešto više godina, kada je tada knjaz Nikola vizionarski pregnuo da Crnu Goru
ekonomski osnaži, putevima premreži, željeznicu uvede, prosvjetno proširi, kulturno uzdigne i produhovi, te narod
opismeni.
Nastaviće
se
[1] Milorad Minjo Ražnatović, Združeni
udar – Podgorica 2013, strana 268.
[2] Prometej.ba – http://www.prometej.ba
..., 18.10.2013.
[3] Portal RTPV – https://tvpljevlja.me,
04.01.2022.
0 Komentara