Goran Sekulović: Stodeset godina od rođenja Mihaila Lalića (1914-2024)
Lalić o istoriji kao perfidnoj krvopiji, ili ''Tamara'': Moralni kapital jednog imena dovoljan za naslov jednog romana! (VIII
Lalićev rekvijem, in memoriam socijalističko-proleterskoj revoluciji i komunističkim idealima
![](http://crnogorskiportal.me/media/17150/LalicMihailo_F-596-1%20%281%29.jpg)
U osnovi i univerzalnog zla i domaće, posebne,
crnogorske i Crne Gore varijante zla,
leži po Laliću osobena filozofija čovjeka u čijem je središtu samoća i samština
kao njegova najvažnija ontološka odredba, osobina, vrijednost i stanje.
Činjenica da je čovjek uvijek i vazda sam i da je njegov pogled na svijet
sudbinski određen time što je biće samoće, da se i rađa i umire sam, ima
neizbježno za posljedicu posve unikatno razmišljanje o zlu i prirodnom stanju
čovjeka. Kod Lalića nije čak ni čovjek čovjeku vuk, kao kod čuvenog britanskog
filozofa Tomasa Hobsa, već je čovjek sebi vuk. Da je i ako je čovjek čovjeku
vuk, to može da stoji uz junaštvo kao odbranu sebe od drugoga, pa ako se tu i
prekardaši ništa zato, jer po onom Njegoševskom – nema zla tamo đe se čini zlo
u odbrani i pri odbrani od zla.
A filozofija čovjek je sebi vuk znači posve drugačije
i radikalnije promišljanje o zlu. To znači da je čovjek biće koje čak i samom
sebi po svojoj ontološkoj strukturi čini zlo, odnosno, da nije spremno da se u
vrhunskoj svetoj i humanoj obavezi i odgovornosti čojstva, tj. pri odbrani
drugoga od sebe drži čvrsto tog načela i nikada ga ne napusti. On to, tj. jedan
od Lalićevih glavnih likova, Lado Tajović, radi u usamljenosti, jer u njoj ne
može da bude čovjek u smislu čojstva kao vrhovnog moralnog dobra – on se služi
istim sredstvima zla i neljudskosti kao i njegovi nečojstveni neprijatelji
usljed čega i on druge i njihov integritet potkopava, vrijeđa, nipodaštava i
obezljuđuje u svakom smislu. Zbog usamljenosti on ne uspijeva da ostane i bude
čovjek već, dakle, samom sebi (p)ostaje vuk. Kao čovjek koji je sebi samom vuk,
on napušta princip čojstva i ne uspijeva da odbrani druge od sebe. U društvu
kao prirodnom stanju čovjek ostaje čovjek (što je suprotno od Hobsa i njegovog
stava da je prirodno stanje čovjeka to da bude drugom čovjeku vuk), ali kada je
sam, u usamljenosti dakle, on postaje zlo biće i prema sebi i prema drugome.
Samoća je ''prividni višak slobode koji me kao đavo mami da pređem granice'',
piše Lalić.
Pakao nijesu drugi kao što je tvrdio Sartr, nego je
usamljen čovjek – a čovjek je sam po sebi u suštini vazda sam pa otud je
zapravo svaki čovjek sam i kad nije fizički sam – samom sebi pakao i najveće
zlo. Dakle, svaki čovjek, individualno je sam sebi najveći neprijatelj i pakao.
Svaki čovjek je sam sebi – a time i drugome – pakao. Ili: pakao nijesu drugi
već sam ja sam sebi, i drugome, najveći pakao. Dakle, samoća nije po Laliću
neka efemerna, već suštinska odlika čovjekova. Najsuštinskija! ''...Baš samoća
(je) prirodno stanje stvari... Sami smo se rodili, sami ćemo umirati kao svi
oni prije... Pa i ono što je između te dvije samoće, život – najviše je samoćom
ispunjeno... Sam čovjek... on je samo sjenka između dvije privremenosti kojima
pripada jednoj manje, a drugoj više...''[1];''...
Samoća lišava svih onih ograda što i
h
je društvo izmislilo i stvorilo za odbranu od vremena, od njegovog ogromnog
pritiska koji je stalno prisustvo svijesti da ti je sudbina propadanje.''
Kada je o fenomenu zla i o zlu u cjelini riječ[2],
Lalić inklinira onom čuvenom Njegoševskom stavu da nema zla tamo đe se vrši zlo
kad se brani od zla, pa i jednom, uslovno rečeno, preliminarnom,
za-svaki-slučaj, preventivnom, preduprijeđenom zlu, da bi se doskočilo zlu i
zaskočilo zlo, odnosno sa ciljem i svrhom da se ne bi pojavilo stvarno, realno,
zlo, tj. onemogućavanja i sprječavanja zla, skoro zapravo, u biti, i svake same
pomisli na zlo i zlu radnju!? A, dakle, tamo đe se vrši makar i zlo, ali zlo
protiv zla i radi njegovog eliminisanja,
tamo onda i nema nikakvog zla!? ''... Jer zlo ne zna da je zlo dok ne dobije po
glavi. I ne bih birao, nego redom, jer niko ne zna koje je zlo veće – sva su
veća.'' Ovim se Lalić ubraja u onaj red najznačajnijih mislilaca u svijetu koji
su pitanju etike i morala, zla i dobra, dali fundamentalan, ontološki značaj,
te nas tako suočili sa najvećom i najdubljom, najvišom u
vrijednosno-aksiološkom smislu, dilemom – kako i s kojom svrhom živjeti, i to
ne samo na individualnom, već i kolektivno-društvenom planu. U ovom smislu
Lalić je izuzetno savremen mislilac, što potvrđuju i veliki aktuelni sporovi
oko načina i granica do kojih mora, treba i može ići čovječanstvo i postojeći
politički, društveni i državni poretci u pokušaju davanja u isto vrijeme i
demokratskog i efikasnog i po mogućnosti pravovremenog i preventivnog odgovora
na brojne tragične i neljudske, antihumane i po količini zla izuzetno
potencijalne izazove terorizma i svakojakih vrsta nasilja u svijetu.[3]
Lalićev ponajbolji lik
i svjedok – u ''obnovljenom'' procesu kojim se pokušava doći do istine o
Tamarinoj sudbini – za sagledavanje vječnog slobodarskog crnogorskog
patriotizma, časti, pravde i pravice, te otadžbinskog i narodnog dobra na
jednoj i svekolikog zla, srama, nečasnosti i izdaje na drugoj strani, na koji
se odazivaju sve progresivne generacije Crne Gore i Crnogoraca onda kada to
otadžbina i narod zaište ili kad zapište!, nesumnjivo jeste već pominjani
Radisav Radević, dakle, viđeli smo, pukovnik predratne jugoslovenske kraljevske
vojske koji je odmah u ustanku pristupio komunistima. '' '... Ukoliko ste voljni i koliko se još sjećate
događaja iz četrdeset druge godine, to jest kako su vas sprovodili od Mateševa
do zatvora u Kolašinu.' 'Gadno su me sprovodili, sinko', reče Radević, 'gore no
frajkori austrijski – a i oni su bili naši ljudi: Hrvati, Slovenci i Ličani,
kad nas vođahu u Mađarsku... 'Čuo sam da su vas usput, do zatvora, sprovodnici
zlostavljali. Je li tačno?' 'Jesu mi baš dosađivale neke rđe nevaljale', kaže
Radević. 'Vazda se kod nas nađe toga: kalauzi, martolozi, derbendžije i špijuni
– dođe njihovih pet minuta, ponekad i deset, pa pohitaju da ih iskoriste. S
druge strane, kao čovjek prođe kroz tri rata, a ne stigne da ljudski pogine, ili
od rane ne umre na vrijeme, no dočeka poganu starost – onda mora da je grdno
skrivio sudbini, a zato je dužan da ćutke trpi sve što ga snađe.' Vukčić upita:
kako se to dogodilo da Radević, čovjek u odmaklim godinama, penzioner, zaluta
među komunist... Radević ga oštro pogleda, uvrijeđen: 'Ja zalutao?... Jesi li
ti pri svijesti kad to zboriš?... Kako možeš to da kažeš?... Nikud ja nijesam
zalutao, no pravo svojim putem išao!... Ako je tu neko zalutao, prije će biti –
oni drugi. Što ne pitaš komuniste, internacionalnce, kako na moju stazu
stigoše?... Ne, ne, sinko – ja sam činio samo ono na šta sam se obavezao kad
njih još nigdje nije bilo.' 'Znam taj stari patriotizam', reče Vukčić. 'Zašto
stari?... On ne može biti star, pošto ga stalno podmlađuju nove nevolje i
navale. Ja ga ne bih dijelio na stari i mladi, jer je on u stvari vječan. To i
nije patriotizam, no čovjekizam, pošto je čovjeku urođeno da se ne pomiri s
nasiljem. Dok je u njemu duše čovječanske, svaki udarac po drugome njega bocne,
žacne, podstakne da se usprotivi i zamahne.' Vukčić reče: 'Ali to je mlađarija
pokrenula taj ustanak, za koji i sad neki misle da je bio preuranjen,
nepromišljen i tako dalje.' 'Zar to misle?... Pa nek misle. Svaka ckvrnja može
da misli, ali onda bolje da šuti.'
... Vukčić upita zašto su stare režimlije više
galamili na njega no na komuniste. 'Morali su da me mrze', reče Radević. 'Ne
samo mene, no i Veka, Arsa, Mihaila Anđelića, Ćetkovića, Vukotića, Terzića,
Đukića, Vučkovića – da su mogli, sve bi nas na vatru naložili. Krivo im je,
razumije se, kako da ne, što nijesmo i mi mirovali kao oni. Pa pošto su oni
bili u većini, lako im je bilo da stvar preokrenu: mi izdali, njih izdali,
svoju klasu oficirsku i novogospodsku. I onda su mi nakatarili da sam pogazio
zakletvu kralju, pa da sam na vjeru pohulio i na krst pljunuo... Kakav krst, u
božju mater, kakve veze krst ima s tim! Tako su mi i krst omrazili, svud ga
uguraju!' ''[4]
A ovako Radević govori povodom nesrećne Tamarine porodice: ''Lako ti je biti nesrećan kad si rođen u Crnoj Gori, na zlom Limu što
izvire ispod Prokletija i prima u sebe Zlorečicu, i gdje se svaki đavo koti.
Svud je rečeno 'Učini zlo – kajaćeš se', a tu ne nego baš obratno: 'Učini dobro
- kajaćeš se', i 'Ako zlo ne učiniš – nastradaćeš!'...''[5]
Lalić zlu daje čak spasilačku, (samo)održavajuću, snagu i funkciju, bez zla
čovjek u Crnoj Gori ne može elementarno, fizički opstati u životu. U pitanju je vidimo nužnost zla kao samodržanja u životu, preventivno zlo kao jedino sredstvo kakvog-takvog, golog, elementarnog, očuvanja života, ono za što Pekić kaže da narodima na ovom našem prostoru često predstavlja jedinu vrijednost i jedino dobro! Ili što bi rekao
Njegoš: nije zlo kad činiš zlo od zla se braneći! („Zlo činiti od zla se braneći, tu zločina nema nikakvoga“!).
Ispada da je zlo jedini orijentir i putokaz u životu![6]
(Nastavlja
se)
[1] Mihailo Lalić: ''Lelejska gora'',
''Nolit'',
‘’Pobjeda’’, Beograd-Titograd, 1983.g., str. 123
[2] ''... Rat (je) raj za zločince, Zlo (je) jače
od svih naših snaga, znanja i dovijanja – ne samo jače da ubije, no i da
sakrije, i da, nevidljivo odnekud gleda kako se uzalud mučimo i koprcamo, i da
nam se s uživanjem podsmijeva.''(Mihailo Lalić: ''Tamara'', SKZ, Beograd,
1992.g., str. 138/139)
[3] ''Pogledajte, kako je
uvek vešta,/kako se dobro drži/mržnja u našem veku./Kako lako preskače visoke
prepone./Kako je za nju lako – skočiti, doskočiti.//Nije kao druga
osećanja./Istovremeno je od njih starija i mlađa./Sama rađa uzroke,/koji je
pobuđuju na život./Ako zaspi, nikada večnim snom./Nesanica joj ne oduzima već
daje snagu.//... U svakom času spremna za nove zadatke./Ako treba da pričeka,
čekaće./Kažu da je slepa. Slepa?/Ima brze oči snajpera/i smelo gleda u
budućnost/-sama samcita.'' (Vislava Šimborska: ''Kraj i početak'', KOV, Vršac,
1996.g., str. 12 i 13)
[4] Ibid.,
str. 117 i 118
[5] Ibid., str. 119
[6] ''O prokleta zemljo, propala se!/Ime ti je strašno i opako./Ili imam mladoga viteza,/ugrabiš ga u prvoj mladosti;/ili imah čojka za čovjestvo,/svakoga mi uze priđe roka…’’ (Njegoš: ‘’Gorski vijenac’’); O zlu i posebno domaćem zlu Borislav Pekić piše: „Vi ste veliki narod, pa vam je
lako da zaboravljate. Pogotovu zlo. A mi smo mali, malecni, šaka jada. I zlo
nam neka vrednost. Počesto druge ni nemamo. Moramo i njega kao oči u glavi
čuvati, gospodine Tajni savetniče. Nikad ga, do smrti, ne zaboravljamo... Takva
nam rasa, gospodine. Zloćudna.“ (Borislav Pekić: ’’Odbrana i poslednji dani’’ u knjizi ''Uspenje i sunovrat Ikara Gubelkijana / Odbrana i poslednji dani’’, ''Laguna'',
Beograd, 2013.g.)
1 Komentara
Fanito Postavljeno 07-05-2024 12:16:19
Odlicno gospodine Sekulovicu! Vssa filozofska analiza zla kroz primjere u djelima velikih pisaca. Tacno je, zlo motivise na otpor onoga dobrog dijela u covjeku. I ta borba traje i trajace dok ga je na zemlji. A covjek sebi moze biti vuk, ne samo drugome, pogotovo u smutnim vremenima i u periodima samoce koja potpomaze takav odnos prema sebi. U konacnom, da li bi bilo zivota da nema zla. Zivimo u vrijeme kada se zlo promovise kao vrhunska vrijednost. Zato je ovaj Goranov prilog o Lalicu, veoma aktuelan.
Odgovori ⇾