Goran Sekulović: Stodeset godina od rođenja Mihaila Lalića (1914-2024)
Lalić o istoriji kao perfidnoj krvopiji, ili ''Tamara'': Moralni kapital jednog imena dovoljan za naslov jednog romana! (VI)
Lalićev rekvijem, in memoriam socijalističko-proleterskoj revoluciji i komunističkim idealima
![](http://crnogorskiportal.me/media/17057/LalicMihailo_F-596-1%20%281%29.jpg)
Đuraš Vukčić rezimira stranputice pravde, slobode i poštenja: ''Ne znam gdje sam pročitao:
pita se neko kako može biti slobodan čovjek, stvorenje koje mora da se hrani
dvaput, ili čak i triput dnevno?... Tako se i ja ovdje pitam: kako može biti
pošten čovjek koji živi u eri ratova i revolucija, kad svi lažu, prikradaju se
i mučke se naoružavaju?'... 'Ko bi tu mogao pošten i ispravan da ostane?',
upita ponovo. 'Ni Robinson na ostrvu, ni čobanin u planini – našli bi ga. Ne ni
sveta Petka na ikonostasu – no ili bi je silovali, ili je nagnali da svjedoči
za krivu stranu. Pa i da sam pošten ostao, kao što sam se zaista trudio, zar to
poštenje ne bi bilo izmanevrisana povlastica, privilegija izabranog za koju
kad-tad mora da se plati?''[1]
Ovđe se uviđa suštinska sličnost dvaju samo
naizgled različitih pogleda na čovjeka, društvo i istoriju – naime, Lalićevog i
Milovana Đilasa. ''Besudna zemlja'' (po ocjeni Rajka Cerovića,
najcrnogorskiji Đilasov roman) i ''Tamara'', dvije su sekvence jedne iste
zbilje: tragične, groteskne crnogorske zbilje. 'Tamara'' kao da je dopuna
''Besudne zemlje'', a ona kao da je njen nastavak. Kako je vrijeme odmicalo, i njihovo vlastito
životno i ono društveno i državno socijalističke Jugoslavije, oni su se sve
više približavali u svojim pogledima, a u jednom trenutku u
Herceg-Novom, poslije izlaska Đilasa iz zatvora, čak su se i gotovo svakodnevno
družili.[2] A u
krajnjem – Lalić u finalu svog života, a Đilas
mnogo ranije –obojica su došli do stava
da zapravo socijalizam i komunizam kako je od Marksa zamišljen i
propovijedan, kojemu su u mladosti bez ostatka pripadali, i
nije moguć. Ljudska priroda je nesavršena, pa samim tim takvo je i društvo (kao
što i glasi naslov Đilasovog najfundamentalnijeg teorijskog i
filozofsko-političkog djela, svojevrstnog obračuna sa Marksom i sobom
pređašnjim) i istorijsko kretanje i ‘’napredovanje’’.
''Đilas je htio-nehtio, voljno-nevoljno, ostao na
postojećem stanju liberalnog kapitalizma, odnosno, ostao je u krajnjoj instanci
u biti teorijski zagovornik (savremenog) liberalizma i kapitalizma i pored
kritičke samosvijesti o svim njegovim društvenim i ljudskim ograničenjima i
nepravdama, iako ga, dakle, (i) u praksi ruši – osobito od kada je uvidio da je
komunizam zapravo demonski projekat u pokušaju da na silu čovjeka i društvo od
nesavršenosti prevedu i preobraze u savršenost!? Prosto nije to njegova naučna
i mislilačka opredijeljenost, već nužnost i prirodnost čitave jedne epohe,
dakako onog građanskog i individualnog
duha liberalnog kapitalizma – budući da se teorijska rješenja koje je
ponudio marksizam nijesu pokazala djelotvornom i praktički efikasnim i
ostvarivim. A sam Đilas, kako je podvukao i više puta, nije imao za cilj da
gradi neki novi ideološki sistem, već da odlučno i jasno ukaže na neljudskost,
represivnost i neodrživost svih onih neuralgičnih tačaka u okviru vladajuće
’alternative’ kapitalizma date u liku i djelu tadašnjeg komunizma u svijetu,
tj. tzv. realnog socijalizma, dakako i jugoslovenskog samoupravnog socijalizma,
odnosno svih tadašnjih postojećih oblika i tipova komunističko-socijalističkih
država.
Đilas se bori ’za ukidanje monopola
partijske oligarhije’, za demokratiju u socijalizmu. ’Monopol partijske
oligarhije’ svakako spada u neke niže, grube, kako je pisao Marks, despotske
oblike komunizma, koji kao takvi pozitivno ne prevladavaju liberalizam i
kapitalizam. U ovom smislu, Đilas je bio i ostaje na putu Marksove utopijske
vizije savršenog, razotuđenog, slobodnog, beskonfliktnog društva
naturalizma-humanizma i obrnuto, ali je Đilasov! ’problem’ što smatra da su ti
’despotski oblici komunizma’ – koji su (bili) čak i ispod savremenog liberalnog
kapitalizma zbog čega se uostalom komunizam i samourušio – jedino i mogući i
realni i ’ovozemaljski’!, kada se u praksi želi i hoće (a ta namjera je bit
Marksovog nauma, izvan nje taj naum ne predstavlja ništa!?) da se ostvari Marksovo učenje i djelo.''[3]
Đilas je u ‘’Novoj klasi’’ još smatrao da je glavni
protivnik i kočničar razvoja socijalizma nova vladajuća komunistička
nomenklatura i birokratija, ali je vrlo brzo u ‘’Nesavršenom društvu’’ odlučno
to porekao, odnosno podigao ljestvicu spoznaje, shvativši
da je čovjek ontološki, antropološki i etičko-istorijski nesavršeno biće i da
naprosto nije u stanju da se mijenja u apsolutno-mesijanskom i
totalno-iskupiteljskom smislu promjene paradigme Istorije kojega je zacrtao i
dao Karl Marks. Kod Lalića se pak u biti taj isti stav i radikalni otklon od
vjere i nade u socijalizam i komunizam, in nuce, može viđeti u sljedećem pasusu
iz ‘’Tamare’’. ‘’Istina je da smo se hvalili malo više no što je trebalo, ali
to se svrgavanje (vladajuće klase, napom. G. S.) nikad odjednom ne svršava, sad
vidimo da se ne svršava.’’[4] U ovoj samo
jednoj
rečenici Lalić je izrazio svoj sopstveni epohalni uvid i stepenovanje
‘’razvoja’’ pogleda na socijalizam, sasvim istog kao onog prethodno viđenog kod
Đilasa. Za ono da se ‘’nikad odjednom ne svršava’’,
te za sva kašnjenja, sporosti, deformacije, novo klasno raslojavanje, u procesu
svrgavanja
vladajuće
klase, kritikovala (bi) se nova (anti)socijalistiočka birokratska
otuđena klasa, što je činio i Đilas u ‘’Novoj klasi’’. Ali za uvid da ‘’sad
vidimo da se ne svršava’’, ni odjednom, ni inače!?, kritika se više ne može
uputiti ka partijskoj birokratiji, već je osnova za to tvrđenje u saznanju da
jedan takav epohalni, totalno preumni i prelomni otklon u odnosu na svu
dotadašnju klasnu istoriju (predistoriju kako je govorio Marks), naprosto nije
moguć, jer čovjek kao čovjek (omiljena sintagma Marksa koja je trebalo da uputi
ka pravoj ljudskoj, aspolutno humanoj i emancipatorskoj, prirodi čovjeka)
jednostavno nije sazdan i skovan za ostvarenje jednog takvog cilja, (samo)svrhe
ljudskog života i Istorije (sa velikim početnim slovom dakako, koja je kao
takva ponajbolje, zapravo savršeno!? i jedino tako mogla odgovoriti Marksovom
naumu da poslije predistorije dolazi nova, u punom svijetlu i u punom
potencijalu i moći, ljudska Istorija, jedina koja se može istinski nazvati
Čovjekovom Istorijom, Istorijom Čovjeka kao Čovjeka! U svim Lalićevim djelima,
osobito u onim iz poznijeg perioda, nalazimo pravo obilje, dakako sumorno, o
tome da se nesavršena ljudska priroda nikako i nikada ne mijenja i pozitivno ne
usavršava. ''Na vrhu
su oni najgori, što se ne mogu zasititi. Ispod njih su ulizice da im se dive,
kardinali, guverneri, mandarini, predsjednici i poslovođe svakojake, ispod toga
je vojska da to brani, a na dnu su poštene budale što argatuju i ponekad se
bune i povremeno se ponadaju u promjene, te tako i oni imaju čime da se
zabave.''; ''... Nema
na zemlji pravde ni socijalizma. Uzalud su pale sve te mlade glave. Prevarili
smo, iznevjerili smo – ne samo prošle, no i buduće...''; ''... Jesenjin i
njegov stih: Opet ovdje piju, biju se i plaze... 'Slično kao kod nas', prošapta
Vukčić, 'poginule hiljade mladića, revolucija pobijedila, priroda se ljudska ne
promijenila, ostali unuci slični djedovima i pradjedovima.' ''; ''Opet
ovdje kradu, pljačkaju i grabe,/kradu na kartama, dižu po bankama,/smiču i
djecu uče krađi – nek nauče dok su
mlađi.//Kradenim se hvale i dvorove grade./Od krađe im zemlja postala tijesna:
sukobe se, omrznu se, udaraju ko će bolje, svako svog boga u pomoć prizove – da
se i oni povaljaju s nama dolje...''[5]
(Nastavlja
se)
[2] ''Đilas je stigao u Herceg Novi, sa svom stigmom koju je nosio, a to bi mogla biti sredina ili kraj šezdesetih, sa namjerom da kupi stan u ovom gradu. U to vrijeme, šetalištem, gradom i okolnim brdima, sa Đilasom šeta jedino Lalić. Jednom prilikom, pričao mi je, bili su u Sutorini, zaustavio se automobil, čovjek iz auta nudi da ih preveze do grada, na šta pristaju. Taj čovjek je bio Đorđe Radulović, visoki opštinski i partijski funkcioer. Pričajući mi ovo, Lalić je rekao: Đorđe sigurno nije znao ko je drugi čovjek koga vozi. Ja sam to Đorđu rekao nekoliko godina nakon Lalićeve priče, na šta se on nasmijao i odgovorio: Znao sam naravno. Đilas je bio prpoznatljiv lik, a naš idol i miljenik. Đorđe je bio tolerantan, atipičan i za ono vrijeme, lično hrabar. O njegovoj hrabrosti govori i ovaj gest. Tada je Đilas navrćao i kod Stanića... Do kupovine stana nije došlo, Đilas se poslije kraćeg vremena vratio u Beograd, a Lalić nastavio da živi u Herceg Novom. Kada sam jednom bio kod Zogovića, ranih osamdesetih u Beogradu, rekao mi je: Da si došao prije pola sata, upoznao bi Đilasa. Dobro je što nijesam, pomislio sam. Bio sam kukavica, priznajem!'' (Mihailo Lalić: ‘’Lalić naš nasušni – 110 godina od rođenja velikog pisca’’, ‘’Vijesti’’, elektronsko izdanje (02. i 09.03.2024. g.)
[1] Ibid., str
18 i 19
[3] Viđeti u mojim još neobjavljenim
knjigama – ''Milovan Đilas žrtvovani prorok i vođa'' i ''Istorija crnogorske filozofije'', treći tom, od
1945. do polovine sedamdesetih godina (odjeljak: Filozofski i politički pogledi
Milovana Đilasa)
[4] Mihailo Lalić: ''Tamara'', SKZ, Beograd, 1992.g., str. 7
[5] Ibid., str. 35 i 153/154
1 Komentara
Fanito Postavljeno 29-04-2024 11:51:45
Da, da, ziva je istna da covjek kao nesavrseno bice ne moze stvoriti savrsen sistem. A mi smo to, navodno, htjeli. Promijeniti covjeka kao licnost, tako stvorenog da gmize po zemlji je ideja, sama po sebi, osudjena na propast. Besmislena u svojoj sustini. A propast sistema zasnovanog na postizanju tog cilja, unaprijed osudjen na propast. Odlicna analiza uvazenog akademika Gorana Sekulovica u vezi sa svim tim, kroz djela Lalica i Djilasa. Cija su, djela, po mom skromnom uvjerenju, u cisto beletristickom smislu neuporediva. Dijeli ih ogromna razlika u tom smislu, naravno u korist Lalica. Jos jedan zanimljiv i edukativan nastavak ove Goranove domisljate price.
Odgovori ⇾